МИКОЛАЇВ, Україна. «На вулиці пролунали вибухи, пахло димом. Нас майже оточили, над головою літали літаки. Було так багато шуму, що я не чула себе, коли говорила. Ми вирішили виїхати наступного ранку, якщо встигнемо...»
У розпал російського бомбардування її рідного міста Миколаєва на півдні України 72-річна Валентина Єжова прийняла рішення, яке розділило її життя на до і після. Протягом кількох годин вона зібрала свої речі в дві маленькі валізи й залишила Батьківщину, друзів і світ, яким вона його знала.
За даними Агентства ООН у справах біженців, чверть населення України була змушена покинути свої домівки від початку вторгнення 24 лютого. З них понад 4,5 мільйона залишили Україну, а ще 6,5 мільйона є внутрішньо переміщеними особами всередині країни. Станом на 9 квітня 2022 року з початку війни до Республіки Молдова в’їхало майже 400 000 осіб, більшість з яких – жінки, діти та люди похилого віку.
«Хоча в мене боліло серце йти, я втекла з батьківщини, не оглядаючись назад – я вирішила, що моє життя коштує більше, ніж матеріальні блага, від яких я відмовилася», – розповіла пані Єжова.
Жінки, дівчата та люди старшого віку піддаються підвищеному ризику експлуатації та жорстокого поводження під час кризи, особливо в дорозі, на пунктах пропуску на кордоні та в тісних і часто небезпечних центрах розміщення. Для людей похилого віку, зокрема, наявні проблеми зі здоров’ям та мобільністю ускладнюють доступ до і без того дефіцитної медичної допомоги та психосоціальної підтримки, особливо коли вони подорожують самостійно та через зони конфлікту.
Ще до нинішньої кризи літні люди в постраждалих від конфлікту районах України становили одну третину тих, хто потребує гуманітарної допомоги – найвища частка літніх людей, які постраждали від кризи у світі. В Україні також існує один із найбільших гендерних розривів в очікуваній тривалості життя у світі: жінки живуть у середньому на десять років більше, ніж чоловіки. Багато літніх жінок тікають самі, що наражає їх на більший ризик сексуального та фізичного насильства.
![](https://ukraine.unfpa.org/sites/default/files/styles/large/public/5r9a0841.jpg?itok=BCYdu4kS)
Найдовша подорож у її житті
Поїздка з Миколаєва до Кишинева, столиці Молдови, зазвичай займає близько півдня.
За 24 години після того, як вона закрила, можливо, востаннє, вхідні двері пані Єжова добралася до кордону. Спочатку вона приєдналася до друзів сім’ї на автомобілі до Одеси, а потім після довгих пошуків подальшого транспорту знайшла мікроавтобус, який прямував до Кишинева. Подорож була напруженою, більшу частину вона пройшла в холодних, тісних умовах, на самоті та до невизначеного місця призначення.
«Я завжди вела активний спосіб життя, але ця поїздка виснажила мої сили – не стільки фізично, скільки емоційно. Страх проїхати через мінні поля чи бути зупиненою не залишав мене ні на секунду», – згадує пані Єжова.
З полегшенням зітхнула лише тоді, коли перетнула кордон. Опинившись у Республіці Молдова, їй надали притулок у центрі тимчасового розміщення, де вона перебувала кілька днів, коли спілкувалася з UNFPA. Вона розповіла, що для неї ця країна означає мир, допомогу та доброту.
Як в Україні, так і в сусідніх країнах, які приймають біженців, UNFPA постачає медичне обладнання та направляє до закладів охорони здоров’я, роздає набори гігієни та санітарії, розгортає мобільні бригади охорони здоров’я, а також забезпечує притулки та гарячу лінію підтримки для постраждалих від гендерно зумовленого насильства.
«Вік – це не діагноз. Я готова зустрітися з викликами в новій країні»
Пані Єжова була вдячна за допомогу, яку вона отримала в Молдові, і через кілька днів мала вилетіти до Австрії, яка зараз приймає біженців, які прибувають і проїжджають транзитом з України. Це була б її перша поїздка за кордон, і хоча вона нікого там не знала, вона була впевнена, що знайде своє місце.
«Мені 72 роки, так, але я готова вивчати нову мову. Я готова працювати і ставати на ноги. Вік – це не діагноз – я відчуваю себе сповненою сил і енергії, я готова зустрітися з викликами в новій країні».
Її голос тремтів, коли вона гортала знімки світу, який залишила позаду. Вона сказала: «Мені потрібно було вибрати, що залишити, а що взяти з собою. Я можу відмовитися від одягу та взуття, але я не відмовляюся від своїх фотографій – це моє життя».
Після того як чоловік пані Ежової помер багато років тому, вона жила зі своїм 39-річним сином, який залишився в Миколаєві, майже повністю відрізаному від послуг зв’язку та Інтернету. Кілька днів тому її син встиг зателефонувати і сказати, що хоче піти; відтоді вона нічого про нього не чула.
Пані Єжова благополучно прибула до Австрії лише з 78 доларами у кишені: за день до виїзду з України вона намагалася зняти гроші з кількох банкоматів, але всі були порожні. Не будучи впевненою, що вона коли-небудь знову побачить свою батьківщину, вона залишалася сповненою надії і твердо вирішила, що в Австрії зможе знайти спокій.
«Я хочу зробити все можливе, щоб привезти сина до мене. Він схожий на свого батька, рідко приймає раптові рішення. Він молодий – зазвичай молоді люди легше приймають такі рішення. У нашому випадку все було навпаки: я молюся, щоб мати можливість побачити його знову».